La popularitat del seu tercer disc, ‘Currents’, va convertir Tame Impala en un grup de gran format festivaler i continua igual, quatre anys després, molt subjecte a aquell treball, el més representat en el concert d’aquest divendres. Començant per un dels seus temes més celebrats, ‘Let it happen’, que va obrir la sessió amb el seu pacient ‘crescendo’ i les seves invasives marors neosimfòniques.
El relleu discogràfic encara ha de venir, però pel camí la banda ha llançat dos senzills que van refrescar el ‘setlist’: els agradables ‘Patience’ i ‘Borderline’, amb més teclats que guitarres i herència, ¿heretgia?, de Supertramp, amb el toc de falset de Kevin Parker com a cirereta. Però Tame Impala sempre ha trobat inspiració en el passat: aquest ‘Elephant’ amb guitarres recargolades, digne de Pink Floyd etapa Syd Barrett, i certes dinàmiques cotonoses situades en algun lloc entre Air i Yes.
Però els australians van lluir amb resolució les seves fites, entre elles dues composicions més antigues i arriscades, ‘Apocalypse dreams’ i ‘Feels like we only go backwards’. El llenguatge amb fons psicodèlic, a joc amb les imatges caleidoscòpiques de les pantalles, es va imposar llavors feliçment al pop lànguid.